Ingen af de personer, virksomheder eller organisationer -
- som forekommer i den her film-
- Det Hvide Hus, den amerikanske regering, eller Chicagos politi-
- har nogen forbindelse til filmens indhold eller dens skaber.
Og de ikke har godkendt indholdet.
Da jeg så, hvad terroristerne gjorde 9/11, græd jeg.
Jeg græd, som amerikanerne græd.
I tre dage så jeg CNN. Jeg kunne ikke fatte det, de gjorde.
Mange i mit land sagde: "Og hvad så?"
"Amerikanerne har altid være trygge og i sikkerhed."
"Hvorfor skal de ikke smage på den frygt, vi lever med hele livet?"
Men de mennesker tænker ikke og ser ikke fremad.
Hvis bare jeg kunne tale med ham en gang, ville jeg spørge:
"Hvorfor tænkte du dig ikke om?"
"Da du stod med fingeren på aftrækkeren"-
- "hvorfor tænkte du så ikke på konsekvenserne af din handling?"
"På hvordan det påvirker din søns fremtid? Amerikas? Dit hjemlands?"
"Var du virkelig ligeglad?"
19/102007
O'Hare lufthavnen i Chicago
Præsident Bush taler i aften til Chicagos erhvervsledere.
Organisatorerne af antikrigs- demonstrationen forventer -
- det største fredsmøde siden invasionen i Irak.
Eksperter anslår at sikkerheden omkring besøget beløber sig...
Jeg husker, præsidenten sagde, "så er det nu, Larry" og trådte ud.
De fleste føler lettelse, når et fly er landet og taxier -
- men vi livvagter er på, det er der, koncentrationen stiger.
En million ting farer gennem ens hoved. Man gør sig klar.
Jeg havde et hold agenter på plads to uger i forvejen.
De samarbejdede med Chicago politi og med FBI.
Vi havde studeret kort, alle havde et i lommen for hvert sted.
Vi havde gennemgået evakueringsruter, bygningssikkerhed, lægehjælp -
- mindst et dusin gange.
I Chicago kan demonstrationer være barske ligesom i Portland og Seattle.
Jeg ville have ham ind og ud så hurtigt som muligt.
Han skulle til Sheraton. Holde tale og flyve fra O'Hare 20.20 samme aften.
I Chicago kørte jeg i præsidentens limousine.
Vi finpudsede stadig, det var usædvanligt.
Han skulle tale om økonomien.
Jeg havde skrevet det, jeg troede var den endelige tale aftenen før.
Han læste den og sagde: "Ellie, den her må vi arbejde mere på."
Det gik skidt med økonomien, oliepriserne var skyhøje.
Vi mødte stor modstand på alle fronter hvad angår Irak-politikken.
Men som sædvanlig var han sikker på, politikken var god nok -
- det var kun et spørgsmål om tid.
Chicago hader Bush!
Man kan ikke hemmeligholde et præsidentbesøg i en så stor by.
Og de forskellige aktivistgrupper har haft god til at organisere sig.
Ifølge forfatningen har de ret til at samles og demonstrere.
Uanset hvad jeg mener, er det deres ret, og det var ventet.
Det der bekymrede mig var -
- at indenfor de store organisationer var der militante fraktioner.
Voldelige individer der udgjorde en sikkerhedstrussel.
Jeg var lige blevet overført til pressen.
Min bil lå tre biler bag præsidentens limousine.
Og selv med eskorten fra det Hvide Hus blev det grimt.
Ligegyldig hvor vi var med Bush, demonstrerede folk.
Men den her gang var det anderledes. Der var virkelig had i luften.
Det Hvide Hus havde meget om ørerne: Irak, Korea, Iran, indenrigspolitik-
- det var, som om alle holdt Bush personlig ansvarlig.
Da vi drejede ind på La Salle, og jeg så antallet af demonstranter
- tænkte jeg, det kan politiet ikke styre.
De to nøgleord i loven er "fredelig" og "lovlydig"
De brød barriererne og blev voldelige.
De udsatte sig selv, folk omkring dem -
- og frem for alt USA's præsident for fare med deres opførsel.
Vi var tvunget til at tage fløjlshandskerne af.
Vi havde intet andet valg.
Jeg respekterer retten til at demonstrere, men så tæt præsidenten
- er det ikke en demonstration men en trussel.
Da kortegen standsede, blev det en nødsituation.
Jeg bad faktisk agenterne holde deres våben klar.
Jeg havde aldrig set noget lignende. Folk rørte ved præsidentens bil.
Det var et kæmpebrud på sikkerheden.
Det var de vredeste demonstranter, jeg nogensinde har set -
- i hele min tid med præsidenten. Jeg var skrækslagen.
Jeg så på præsidenten, han var fuldstændig rolig.
Han sagde: "De må gerne have deres holdning."
"Men jeg ville ønske, de ville demonstrere fredeligt."
Vi var spredt ud langs hele kortegens rute-
Så vi var i undertal.
Når en hjertekirurg står med en stoppet arterie, skal han finde en ny vej-
- ellers opstår der alvorlige problemer, så vi fandt en.
Vi havde fem alternative ruter, jeg valgte en og kontaktede kortegen.
Vi måtte opløse demonstrationen, og det gjorde vi.
Jeg var lettet, da han var på hotellet, der var sikkert i forhold til udenfor.
Bygningen var godt dækket. Den lå højt, det generede mig lidt.
Men vi havde selvfølgelig sikret alle omkringliggende bygninger.
Vi havde også flere id-kontroller, hvis nogen udgav sig for andre -
- for at komme ind og bringe forstyrrelse.
Vi siger: Stop drabene, bomberne og torturen -
- lad være at udpine vore samfund for at føre en krig baseret på løgne!
Vi skal have to grupper langs Monroe og La Salle klokken 17.00-
- senest, ellers misser vi ham!
Efter kortege-affæren skulle agenter identificere lederne.
En person blev stoppet ved Federal Plaza af civilklædte betjente.
Han blev pågrebet, fordi han vidste for meget om præsidentens bevægelser.
Desværre kunne vi ikke tilbageholde ham.
Vi mente, han var en af flere, som planlagde at bryde afspærringerne.
Demonstranterne samledes fire steder i byen,
Jeg var nervøs for, de ville mødes ved Sheraton.
De havde tilladelse til at være tre gader fra hotellet.
Men efter det indtrufne, kunne jeg ikke lade det ske.
Vi måtte presse demonstranterne et godt stykke tilbage-
- for at sikre præsidenten.
Talen handlede om økonomien -
- men i talen lå der endnu en advarsel til Nordkorea.
Vi fik et dejligt glimt af håb -
- men begivenheden i det Japanske Hav gjorde forholdet iskoldt igen.
Vi havde oplysninger, som sagde, de var atten måneder fra -
- at kunne affyre kernevåbenmissiler mod amerikanske byer.
De og Iran trodsede FN-
- og præsidenten ville sikre sig, han ikke blev misforstået.
Alle muligheder stod åbne, om nødvendigt ville vi gribe til våben.
Det skulle fremgå af talen.
Velkommen til et meget specielt møde i Economic Club of Chicago.
Jeg skal påpege, at på grund af antallet af demonstranter -
- vil politiet afspærre gaderne omkring hotellet -
- i 20 minutter efter præsidenten har forladt mødet.
Alle biler bliver dirigeret udenom området.
- Hvordan ser en politistat ud? - Sådan ser en politistat ud!
Film dem!
Mange betjente blev iført visir og skjolde.
Det viste demonstranterne, vi mente det alvorligt.
Da kortegen var truet, varde tilfredse med sig selv-
- jeg tror, det gav dem fornyet kraft og gjorde dem mere voldsomme.
Stemningen blev endnu mere spændt. Vi udviste stor tilbageholdenhed.
Vi følte... Det var en meget vanskelig situation.
Mine damer og herrer: USA's præsident.
Tak, alle sammen. Det er -
- en stormfuld dag i dag, passende for en hæsblæsende taler.
Det er en ære at være gæst her i Economic Club of Chicago...
Der var en varm stemning, deltagerne var vilde med ham.
Præsident Bush var i sit es foran et publikum.
Det her er en af USA' store byer -
- og en af grundene er, at I har en dygtig borgmester i Richard Daley.
Vi tilhører forskellige politiske partier, men har en del til fælles.
Vi giftede os begge to over vores stand.
Jeg tror ikke, mine bedste vittigheder var med i talen.
Karl Rove sagde altid, præsidenten ikke skal virke for morsom-
- men jeg mener ikke, præsidentembedet nedgøres -
- af en vittighed.
Vi har begge to berømte og indflydelsesrige... brødre.
Vores fædre forsøgte sig lidt med politik-
- og vi elsker vores land højere end vores politiske partier.
Bush holdt altid tale på en meget jordnærfacon.
Og han var god, det er lidt sjovt, han er jo søn af en præsident.
Han vidste. Hvad folk mente om ham og spillede på det.
Han var dygtigt til at udnytte at folk undervurderede ham.
Vi er nødt til at imødese trusler mod vores land, hvor de end opstår.
En efter en må de ubarmhjertige mordere lære betydningen af retfærdighed.
Under talen var jeg nervøs for, at antallet af demonstranter betød -
- at vi stod med en belejringssituation.
Der var omkring 12.000 i gaderne og mange var omkring hotellet.
Der er åbenbart en ny type anarkister, som mener, alt er tilladt.
Og det er et sørgeligt faktum, at man kun kan styre dem med vold.
Og så har vi Nordkorea, et regime der afviserinternationale inspektører -
- og sætter sig op mod resten af verden med sit kernevåbenprogram.
USA og andre lande vil også imødegå den trussel.
Vi har ingen aggressive hensigter -
- intet ufortalt med det nordkoreanske folk.
Vi er interesseret i fred på den koreanske halvø.
Når vi ser på farerne, kræver nye omstændigheder nye strategier.
Men vores hensigt står altid klart.
Vi tillader ikke noget regime at true amerikaneres frihed eller sikkerhed -
- eller vores allierede og venner verden over.
Når man skriver taler for præsidenten -
- er det lidt som at spille tennis med en kæmpe ketcher.
Man står med en enorm kraft i hånden-
- og skal sikre sig at ramme bolden blødt.
Vi i møde går Amerikas udfordringer.
Vi styrker økonomien og tager kampene op, hvor fjenderne er.
Takket være amerikanernes mod og foretagsomhed -
- vil den her store nation blomstre.
Og jeg nærer ikke skygge af tvivl om, at vi vil sejre.
Gud velsigne jer alle, og Gud velsigne Amerika.
Kom ned fra afspærringen.
Ryk tilbage.
Man må forstå, vi bad dem rykke bagud, det gjorde de ikke.
Og ikke nok med det, de spyttede på betjentene -
- og gjorde alt, hvad de kunne, for at ophidse dem.
Nej, vi handlede korrekt.
På min ordre, pres og spred dem!
Han var i godt humør. Talen gik godt, og han talte uformelt med gæsterne.
Præsidenten blev hurtigt ført til et sidegemak, det er standard.
Det giver os mulighed for at se på eventuelle sikkerhedsspørgsmål -
- og giver præsidenten mulighed for at ringe og tale med sin stab.
Jeg kunne ikke lide, at præsidenten skulle møde folk på vej ud.
Det var nok på grund af de tidligere begivenheder, da kortegen blev stoppet.
Jeg syntes, vi burde stryge det af programmet og sagde det.
Han sagde, jeg var den eneste, som nogensinde nægtede ham noget.
Men han ville ikke stryge det, han var i godt humør, talen gik godt -
- og han ville ikke skuffe folk.
Jeg talte med agenterne ved hovedindgangen, alle var tjekket -
- og havde været gennem metaldetektoren.
Vi havde gjort alt, hvad vi, Secret Service, kunne gøre.
Men indimellem har man en fornemmelse -
- ikke nødvendigvis en rationel en, der kan begrundes konkret.
Men jeg havde en forudanelse men hensyn til mødet.
Jeg sagde igen, jeg var bekymret -
- og han så på mig og sagde: "Larry, er der noget galt?"
Og jeg sagde...
"Nej, sir. Der er ikke noget galt."
Meget opløftende, mr. Præsident.
- Det er en ære at møde Dem. - De siger det, tak.
Det glæder mig at møde Dem alle sammen.
Goddag.
Når han ser en i øjnene og giver en hånd, er der ingen andre til stede.
Han koncentrerer sig helt om en, og sådan var det den aften.
Han gav hånd til Chicagos folk.
Goddag.
Hej, hvad hedder du?
Jeg ser efter det, som virker forkert,
Nogle agenter ser på hænder, jeg ser på øjne.
Jeg leder efter det blik, der siger: "Jeg er ikke præsidentens fan."
Så opdagede jeg Danny Williams.
Danny Williams fulgte præsidenten overalt.
Han var med til alt det, han havde råd til, han var miljøaktivist.
Fyren har en skrue løs og burde ikke have haft lov at komme så tæt på.
Så jeg var lettet, da vi fik ham væk, før han fik lavet scener.
Der er affyret skud!
Her er han! Her!
Vi må væk herfra. Nogen skød ham!
Jeg mærkede efter, hvor præsidenten var ramt.
Han blødte fra brystet og havde svært ved at trække vejret.
Jeg bad til, at han trak det, til vi nåede hospitalet.
Forhold jer roligt! Forhold jer roligt!
Fyren her er såret.
Stop! Ingen går, før jeg giverlov!
Der er fundet en skudepisode sted på Sheraton, hvor præsidenten talte.
Det er uklart, om præsidenten er ramt, men der er omkomne.
Secret Service beskytter præsidenten, mislykkes det, overtager jeg,
Mit og FBI's arbejde er at finde og få angriberen for retten.
Hvad mig angår var snigskytten der et sted.
Og chancen for at gribe den eller de skyldige blev mindre for hvert sekund.
Secret Service mente først, skuddene faldt inden for afspærringsrebet.
Men alle var blevet visiteret, og flere vidner mente-
- at skuddene kom fra et af højhusene omkring Sheraton.
Alt personale ledte efter en mistænkt, men vi havde intet signalement.
Tre minutter efter skuddene så agenter en mand løbe fra en bygning -
- og styrte ind i naboejendommen 420 North Park.
En indsatsstyrke gik ind og tilbageholdt ham.
Vi havde hans identitet, før han blev varetægtsfængslet.
Han blev stoppet af Chicago politi tidligere samme dag.
Han hed Frank Molini og var 28 år.
Han var fuldtidsaktivist og blev smidt ud fra universitetet efter et år.
Han tilhørte en gruppe-
- som blev aflyttet af NSAi 2004.
Unge som planlagde at afbryde republikanernes kongres i 2004.
Han trængte sig ind på et afspærret område, hvor præsidenten talte.
Det kunne vi sigte ham for.
De lagde mig i håndjern og kørte mig til varetægtsfængslet.
Jeg sad bare tavs og lod dem spørge, jeg ville ikke hjælpe dem.
Jeg ville ikke samarbejde.
Tror man på dødsstraf, var han kandidat til den.
For han...
Han havde ansvaret for over 100.000 døde.
Var han kommet for en krigsforbryder- domstol og var fundet skyldig-
- havde han fået dødsstraf.
Jeg vidste ikke, om han hørte mig, men jeg prøvede at tvinge ham -
- til at holde sig i live, til vi nåede frem.
Vi nåede frem så hurtigt, at man ikke nåede at sikre et område til ham.
Vi fik ham ind på hospitalet, hvor personalet overtog ham.
Jeg blev bare ved at gentage, at han ikke måtte dø.
- Hvem er blevet såret? - Hvad kan du fortælle os?
Jeg kan kun sige, at han er ramt af to skud og er under behandling.
Det er bogstavelig talt alt, hvad jeg kan sige om præsidenten.
Sagde præsidenten noget?
Vi sad i modtagelsen, da Secret Service folk kom og sagde: "Forsvind".
Så sagde de: "Forsvind for helvede." Så skred jeg.
Præsidenten lå på en båre, da de kom med ham.
Han var bevidstløs, han sagde ikke noget eller noget.
- De har skudt Bush! - De skød præsidenten!
Åh gud, han er blevet skudt.
Vi fastslog, at skuddene var affyret fra 20. etage af 422 North Park.
Bygningen blev straks sikret.
Vi beslaglagde båndene fra alle overvågningskameraerne.
Vi fik lister over de ansatte.
Vi ville vide, hvem der var i bygningen de sidste syv dage.
Som på alle gerningssteder rykkerpolitiet først ud.
Men i det her tilfælde var politiet og FBI allerede til stede.
Så fløj Evidence Response Team ind fra Washington.
De var deri løbet af 90 minutter.
De sendte materiale til laboratoriet i Quantico, hvor jeg var.
Så vi fik materiale inden for nogle timer.
Man fandt lokalet, skuddene blev affyret fra.
Der var en masse tekniske beviser.
Snigskytter handler hurtigt og begår derfor fejltagelser.
Dem kan vi lide, for de udgør bevismateriale.
Det var et godt gerningssted teknisk set, for der var mange beviser.
Der var hår og fibre -
- selv patronhylstre. Der var et åbent vindue.
Der var nogle hundrede fingeraftryk i lokalet.
Dem prøver man så at matche til en såkaldt "interessant person".
Jeg var på vej hen til min bil -
- da strisserne pludselig dukkede op og trængte mig op imod en port.
De var aggressive og forlangte ID.
Jeg viste dem ID, så lagde de mig i håndjern og smed mig ind i bilen -
- og kørte mig ind til afhøring.
De vidste, jeg var krigsveteran, og formodede, jeg demonstrerede.
Jeg sagde, jeg ikke havde demonstreret, men at det var lovligt.
Det gjorde min far, efter David blev dræbt.
Men jeg er aldrig blev fanget af det.
Det giver ingen mening at råbe af Bush, når han alligevel ikke lytter.
NORTHWESTERN HOSPITAL I CHICAGO
Sidst jeg talte præsidentens kone, talte vi om, at hun så frem til -
- at han snart skulle forlade embedet, og at de så fik tid sammen.
Da hun ankom til hospitalet, var hun som altid værdig-
- men man kunne se, hun var helt knust.
Jeg blev holdt løbende informeret af lægerne og vidste, det var slemt.
Jeg vidste, han kun havde en lille chance for at klare det.
Vi trådte ind i elevatoren. Mrs. Bush skannede mit ansigt -
- for tegn på, hvordan det gik, Jeg kunne ikke sige noget.
Jeg har en kort meddelelse.
Præsidenten er ramt af to kugler, den første gik ind underhøjre armhule.
Den trængte ca. 8 cm ind i brystet ramte femte ribben og gik ud igen.
Den anden beskadigede aorta og gik ind lungens nedre venstre del.
Kuglen er blevet fjernet, og præsidenten skal opereres -
- så skaderne på aorta kan udbedres.
Det er alvorlige skader, men dr. Wu siger, præsidentens hjerte er stærkt -
- for en mand på hans alder, så det lover godt.
Det var det hele.
Våbnet blev fundet i en affaldsbeholder i kælderen.
Det var et amerikansk snigskyttegevær.
Det er et stærkt bevismateriale, men der var problemer.
Det er faktisk svært at finde fingeraftryk på våben.
- Fordi de tit er indsmurt i olie.
Kolben er tit riflet -
- så man finder ikke så let fingeraftryk på våben.
Selvom man let kunne tro det fra film.
Serienummeret var slebet af -
- det tydede på, at gerningsmanden var meget professionel.
Jeg hørte først fra min mand, Jamal, da han kom hjem fra arbejde.
Han var dybt rystet og sagde, nogen havde skudt Bush.
Jeg anede det ikke, jeg havde ikke tændt fjernsynet den dag,
Da jeg hørte det, tænkte jeg: "Gode Gud"-
- "lad det ikke være en muslim."
Jamal sagde, der var politi overalt -
- og at han var bange for blive anholdt, fordi han var muslim.
Vi havde hørt så mange historier om folk, som forsvandt efter 9/11.
Om folk som blev ført væk og sendt ud af USA-
- uden at familien fik det at vide.
Så vi var naturligvis bange for, at den slags kunne ske os.
Så sagde Jamal: "Burde jeg gå til politiet?"
Og gøre hvad? Fortælle, han var der, men ikke så noget?
Jeg sagde, det bare ville gøre dem mistænksomme.
Klokken 00.40 havde vi varetægtsfængslet ca. 300 personer.
Sandt at sige gjorde antallet af tilbageholdte -
- opgaven meget, meget svær.
I en normal mordsag hjælper motivet til at begrænse antallet af mistænkte.
Men to timer inden skuddet faldt var der 10.000 demonstranter -
- som i mange tilfælde udviste åbenlyst had mod præsidenten.
De fleste var fredelige demonstranter som gjorde brug af deres rettigheder.
- Men der var også mere militante personer.
Folk som Frank Molini, som var i besiddelse af præsidentens planer.
Bush-administrationen har prøvet at skrotte vores rettigheder -
- så som protestbevægelse måtte vi være klogere -
- og satse på oplysningsbaserede aktioner.
Vi måtte skaffe den slags oplysninger -
- fordi Bush havde gjort det umuligt at afholde en fornuftig demonstration.
Ved hjælp af disse oplysninger gjorde vi os synlige.
Secret Service talte med politiet, pludselig var vi for tæt på hotellet.
Det fulgte mønstret:
Man havde lov til at demonstrere, og Bush ignorerede det.
Da kampene begyndte, løb jeg forbi politiet uden at blive stoppet.
Jeg forsøgte at komme ind i en bygning over for Sheraton -
- og tog i en del låste døre, men kom til en ulåst svingdør.
Jeg løb ind og tabte straks fatningen -
- da en fyr kom lige imod mig, så jeg løb ud igen.
Jeg havde banneret med og ville hænge det op -
- så Bush blev tvunget til at se, hvad vi følte.
Da vi indså, Molini var uskyldig-
- gik vi efter en anden mand, som var brudt igennem kort efter.
Vi identificerede manden med den hvide kasket som Samir Masri.
Han blev anholdt på vej ud af centrum en time efter skuddene.
Jeg så, hvad de tænkte. Jeg er yemenit, men amerikansk statsborger.
Jeg er født i Detroit og er Lions-fan. De fortalte mig ikke mine rettigheder.
De tilbød mig ikke en advokat, de sagde ikke, hvad de ville mig.
De sagde, de vidste, min far også var terrorist.
Han blev anholdt efter 9/11, fordi han blev på et turistvisum.
Millioner af mennesker bliver her, når turist visummet er udløbet!
Det undskylder det ikke, men det gør ikke en til terrorist.
Bush og Ashcroft deporterede min mor, min far og min bror-
- og derfor deltog jeg i demonstrationen.
De sagde, hvis jeg ikke samarbejdede var jeg en "fjendtlig kombattant"-
- og ville miste retten til at civilsag.
Vi hev ikke bare folk ind, vi havde en grund i hvert tilfælde.
Mange blev tilbageholdt, fordi en ikke hvid mand var set -
- på 20. etage på 422 North Park tidligere på dagen.
Var det den mand, som forlod garagen tre minutter efter skuddene -
- eller manden, som gik ud, da Molini forsøgte at gå ind.
Eller om der var Casey Claybon som krydsede Lake før anholdelsen.
Jeg havde søgt arbejde den dag, jeg gik ned til veterancentret.
Jeg var helt til rotterne.
Jeg havde brudt med konen og kunne ikke holde ud at bo hos mine forældre.
Jeg var tilbage på stoffer igen.
Det store emne i Irak var: "Hvordan ser de på os, når vi er hjemme?"
Vil man betragte os som helte, eller tåberne, der sloges for Bush?
Det var det, jeg tænkte på den dag.
Folk betragtede os ikke som helte.
I deres øjne var vi tåber.
Hele aftenen blev jeg og mrs. Bush holdt underrettet -
- men jeg forstod nok ikke skadernes omfang før kl. 01.30-
- da jeg ringede op og spurgte: "Hvordan har min chef det?"
Sygeplejersken begyndte at græde, og så forstod jeg det.
Jeg gik straks til kapellet for at tale med mrs. Bush og for at bede.
Landet overlader det til os at beskytte præsidenten.
Man beskytter ikke bare præsidenten. Det er alt eller intet.
Secret Service mislykkedes den dag, og jeg mislykkedes.
Det her er ikke officielt, men en kilde på hospitalet bekræfter...
Vi hører fra en kilde på hospitalet, at...
- Beskeden fra hospitalet er... - Præsident George W Bush...
...er død. ...netop er død. Han blev 61.
Vicepræsident Cheney er i sikkerhed et ukendt sted.
Han formodes snart at aflægge ed -
- og bliver dermed USA's 44. præsident.
Vi hører fra Chicago, at...
...og bliver USA's 44. præsident...
Vi afhørte de fleste, der forlod 422 N. Park på tidspunktet for attentatet -
- men der var nogle, som ikke meldte sig -
- deriblandt manden, som forlod bygningen, da Molini kom.
Vi vist vagterne optagelsen, men de genkendte ham ikke.
Så gennemgik vi listen over ansatte.
Det er korrekt, at vi tjekkede muslimske navne først.
Vi ser det ikke som racistisk, som en del har hævdet -
- men blot som sund fornuft i en situation som denne.
Manden havde for nylig fået arbejde i et IT-firma på 18. etage.
Vi identificerede ham som Jamal Abu Zikri.
Jeg vågnede ved et skarpt lys og en masse folk, der råbte "FBl"!
De tog Jamal og flåede mig ud af sengen og ned på gulvet.
Min søn græd inde ved siden af.
Jeg ville trøste ham, men de stak en pistol i siden på mig.
Da jeg kom ud, råbte jeg til dem: "Hvor er min mand, hvor er Jamal?!"
Men ingen svarede.
"Hvorfor behandler I os sådan?" Spurgte jeg. "Som dyr?"
"Ved I, hvorfor vi kom hertil? For frihedens skyld!"
"Og det her er den frihed, I tilbyder os."
Teknikerne gennemgik Zikris lejlighed.
De ledte efter alt, der kunne knytte Zikri til 422 North Park-
- eller til våbenet. Men jeg tænkte mest på, hvordan forhøret gik.
Der var naturligvis en meget anspændt atmosfære-
- i varetægtsfængslet -
- og på fjerde etage og i forhørslokalet.
Alle var oprørte, anspændte, og der i rummet sad en mand-
- som ikke syntes at opleve nogen som helst følelsesmæssig turbulens.
Han var mistænkelig rolig.
Jeg gik ind for at sludre lidt, se ham lidt an.
Få en fornemmelse af, hvad han var for en.
Mit umiddelbare indtryk var, at det var et person helt uden samvittighed.
Jeg læste ham som sociopat.
Ingen synlige følelser bag det, han sagde.
Et stenansigt. Han virkede helt uberørt af mine spørgsmål.
Det var, som om vi diskuterede tapet i stedet for mordet på en præsident.
Han virkede ikke særlig foruroliget over at være i forhør.
Han forstod, at han fysisk var tæt på begivenheden og det var grunden.
Men han virkede oprigtigt overrasket over, at vi mistænkte ham.
Jeg fandt hans uskyld overspillet. Jeg troede ikke et ord.
Da vi havde etableret samtalens klangbund-
- prøvede jeg at overraske ham med et henkastet spørgsmål:
"Er du god til at skyde?" Spurgte jeg. "Nej", sagde han.
"Har du prøvet at skyde?" sagde jeg. "Nej, aldrig", sagde han.
Så sagde jeg: "Du, Jamal, det gavner dig ikke være sådan."
"Vi har fotos af dig, hvor du står med et gevær."
Og han sagde: "Nå, det!"
"Det er fra værnepligten i Syrien."
"Alle skal aftjene værnepligt" Som om han havde glemt det.
Jeg tror ikke, man så let glemmer den syriske værnepligt.
En kilde fra FBI her i Chicago siger -
- at den mistænkte gerningsmand er en syrer, Jamal Abu Zikri.
Vi ved ikke, hvor han holdes i varetægt -
- men vi ved, at han er fængslet, og at han er af syrisk oprindelse.
Journalisterne var presset til at finde ud af, hvem de havde anholdt -
- og hvem den hovedmistænkte var. Der lå et enormt pres!
Jeg tror, den der lækkede det, om det var en fra FBI eller politiet -
- den der lækkede det, gjorde det sikkert i vrede over Bush' død.
Da det blev kendt, at han var syrer, talte jeg med CIA's indenrigschef-
- som fortalte, at Mike Haydon havde ringet.
Han forlangte alle de oplysninger, vi havde på syrere -
- der havde været i Damaskus i det seneste halve år.
Jeg måtte nive mig selv, det var ikke i den retning, jeg ville.
Så kom agent Ted Fenzell og sagde: "Præsidenten er i telefonen."
Jeg troede, det var en syg spøg og havde lyst til at slå ham.
"Nej, Rob. Præsident Cheney."
Cheney sagde: "Jeg ved, du har travlt, men tjek Assad igen."
"Se, om det har forbindelse til ham."
Jeg sagde: "Der er intet, der peger i den retning."
"Det er forhastede konklusioner." "Ja, men tjek det igen."
"Hvis Damaskus stiller sig på tværs, vil jeg straks høre om det."
Vi gør alt, hvad vi kan, for at udrede sagen -
- men der er også internationale kræfter -
- derfor søger at overtage udredningen og give Syrien skylden.
Syrerne sagde, de samarbejdede, men det gjorde de ikke.
Min anmodning om at se Zikrits soldaterpapirer -
- blev omgående afvist af det syriske forsvar.
Det Hvide Hus lagde pres på dem endda Cheney selv.
Da de afslog anmodningen, vidste jeg, de ville få det at mærke.
USA's ambassadør i Syrien, Margaret Scobie, er kaldt hjem til samtaler -
- efter det brutale mord på præsident Bush.
Ambassadør Scobie meddelte Syriens regering vores store uro -
- og vores dybe vrede over den modbydelige terrorhandling.
Præsident Cheney beordrede USS Nimitz retur til det østlige Middelhav -
- og udenrigsministeriet udelukker ikke et flyangreb på Damaskus.
Jeg har besøg af Tariq Khoudry -
- en af de største kritikere af den syriske diktator Bashar Assad.
Er De ikke overrasket over, at en syrer er indblandet i snigmordet?
Ikke spor. Det her er et statsligt snigmord, begået af den syriske stat -
- ligesom med Rafiq Al-Hariri, Libanons premierminister.
Det er hårde ord. Hvilke oplysninger bygger De det på?
Jeg har set den syriske efterretningstjenestes målliste -
Jeg så den med mine egne øjne, Al-Hariri stod på den.
En liste over mål ikke kun i Mellemøsten, men også i USA?
Der var mange navne foruden libanesernes.
Navne som Sharon, præsident Bush, vicepræsident Cheney -
- og jeg ved, det skete med Bashar Al-Assads velsignelse.
Han havde en dagsorden, han ville hævde-
- syrerne kørte Superbowl som aftalt spil, hvis det bragte Assad til fald.
Cheney havde jo været besat af Syrien og at fjerne Assad i årevis.
Syriske agenter stod sikkert bag mordet på Libanons premierminister.
Men at påstå, at de myrdede Bush, det er lige i overkanten.
Efter et par dage indså Cheney, at Kongressen ikke købte Syrien -
- så han rettede blikket mod hjemmebanen.
I en lukket afstemning valgte Kongressen i morges -
- at godkende en række tillæg til Patriot Act.
Præsident Cheney sagde, "Patriot 3" vil give FBI større mulighed for -
- at forudsige og forhindre terrorisme og forbedre sikkerheden.
"Patriot 3" gav os bedre redskaber i jagten på terrororganisationer -
- eller hjemlige radikale grupper, som kan skade nationale interesser.
Den udvidede definitionen på terrorisme.
Nogle kritiserer Patriot Act, men ærligt talt: Præsidenten blev myrdet.
Så... som jeg ser det, gjorde vi ikke nok.
Ti dage efter mordet
Kære landsmænd.
Vores landsomfattende sorg viser, hvor højt USA elskede denne gode mand-
- og hvor meget vi vil savne ham.
Venlighed, enkelhed og godhed prægede ham i hele hans liv.
Det gode humør, som hjalp ham frem, varmere end et anlæg.
Det var optimismen hos en troende sjæl, som stolede på Guds mål -
- og betragtede dem som sande og rigtige.
Og det var visionen og viljen hos George Bush -
- der gav undertrykte håb, kastede skam overundertrykkerne-
- og overvandt det onde med det gode.
Han var forsynets mand, som kom, da landet havde mest brug for ham.
Landsmænd, her ligger en elskværdig og modig mand.
Det var en ære at blive bedt om at skrive talen for præsident Cheney.
Jeg ville fremhæve præsident Bushs moralske engagement.
Han havde en styrke-
- en lederskabskraft, jeg tror, Gud indgød ham.
Vi fik et anonymt brev før 9/11 fra en i Bridgeview -
- Chicagos palæstinensiske område.
Der stod, at flere fra den lokale moske fik terroristtræning i Afghanistan.
Efter 9/11 blev de forhørt og holdt under opsyn i to år.
Men vi kunne kun vise, at de var fløjet til Pakistan.
Vi fandt ingen beviser på, at nogen af dem var fortsat til Afghanistan.
Intet tydede på en plan eller en forbindelse til Al Qaida.
Men i efterforskningens tredje uge kom agent Kate Nicholls -
- farende nedad gangen med et foto fra Bridgeview-sagen.
På billedet så man Zikri med en yemenit ved navn Khaled Leqawi -
- som, vi tror, kom til Chicago for at rekruttere i foråret 2001.
Og ganske rigtigt, Zikri fløj til Pakistan i april 2001.
Khaled Leqawi gjorde stort indtryk på Jamal.
Han talte meget om Palæstina -
- og andre ting, som lå min mands hjerte nær.
Han fik Jamal til at ville lære mere om sin religion.
Han plejede at sige-
- at en muslim altid skal være parat til at forsvare sin tro.
Efter to ugers afhøringer nævnte jeg Leqawi -
- og han gav mig det sædvanlige gamle skuldertræk.
Han kendte ikke manden,
Jeg pressede på: "Er du sikker på, at du aldrig har hørt navnet Leqawi?"
"Jeg har aldrig hørt om ham."
Så viste jeg ham fotoet.
Han stivnede et øjeblik -
- og pludselig kollapsede hans selvtillid.
Jeg sagde: "Jamal..."
"Jeg ved, at du var i Afghanistan, jeg vil have, du fortæller os om det."
Han sad et øjeblik, måske overvejede han sine alternativer -
- så sagde han: "Godt. Jeg var der."
Jamal vidste, der ville være træning, men det var det hele.
Han anede ikke, han skulle trænes til terrorist.
De han ankom, forstod han straks, hvad det var.
De gav ham et våben og sagde: "Du skal træne."
Så snart han forstod, hvad der skete, forsøgte han at flygte.
De sagde: "Forsøger du at flygte, skyder vi dig."
Han lod, som om han var såret, og til sidst lod de ham tage hjem.
Da jeg hentede ham i lufthavnen, sagde han: "Jeg begik en fejl."
Han fortalte det hele og sagde: "Vi må aldrig fortælle nogen det."
"Kun at jeg har været i Pakistan, ikke andet."
Jeg hørte fra en fyr i Spor og Fibre -
- at de havde fundet krudtslam på hans jakke.
Krudtslam er, hvad vi kalder... associativt bevis.
Ikke afgørende bevis, det betyder...
Man kan ikke dømme nogen for at have skudt baseret på krudtslam.
Det kan kun bruges som baggrund.
Så fik vi materialet, og en kollega fik et match på et fingeraftryk.
Han havde et delvist aftryk fra gerningsstedet.
Han fandt ni punkter, der matchede Zikris aftryk i databasen.
Jeg mente, det var lovende -
- men ikke det vandtætte bevis, vi skulle bruge.
Der var ni sammenfaldende punkter.
Folk er blevet dømt på færre end det.
Anklageren i Washington ville tiltale Zikri, da man hørte om Afghanistan.
Så da tekniske beviser kom, var løbet kørt.
Det var andre spor, og andre mistænkte, vi så på -
- men de betydning faldt overfor så overbevisende beviser.
I dag offentliggjorde man i den føderale domstol i Illinois -
- anklageskriftet mod Jamal Abu Zikri for snigmordet på USA's præsident.
Heraf fremgår det at mr. Zikri deltog i Al-Qaida træning i Afghanistan -
- og sammen med andre planlagde ugerningen.
Tiltalen er bl.a. Muliggjort af samarbejdet mellem anklager og politi-
- i en efterforskning udført af flere bureauer med hjemmel i Patriot Act.
Forbindelsen mellem Jamal Abu Zikri og Al-Qaida afslører endnu en gang-
- hvilken fjende vi står over for i krigen mod terrorisme.
Det sidste vi ønsker, er at nogen vores politik ændrer sig -
- pga. Vold og trusler.
At de kan tvinge USA's regering til at ændre retning ved hjælp af vold.
FBI forsøgte desperat at koble Zikri til andre -
- fordi det var pinligt for dem ikke at finde en forbindelse.
Uden en konspiration var det svært at påvise terroristmotivet -
- og det skulle de.
Selv om min klient var i Afghanistan, er det ikke afgørende.
Men det kunne bruges til at bringe terrorist meideen i stilling.
De skulle jo overbevise befolkningen om motivet.
Den betydning, de tillagde det, viser, hvor svage beviser de havde.
ZIKRI STÅR OVER FOR DØDSSTRAF
Krudtslam er meget upålideligt, det indrømmede anklagerens vidner også.
Krudtslammet på Jamals jakke kunne være afsmitning fra en anden.
Det er meget let at forurene krudtslambeviser.
Det betyder, at sagen bygger på et enkelt delvist fingeraftryk!
SYV MÅNEDER EFTER SNIGMORDET:
NÆVNINGENE AFSIGER DERES KENDELSE
Er nævningene nået til enighed om en kendelse i sagen?
Ja.
- Har De underskrevet kendelsen? - Ja.
Vil De give papiret til retsbetjenten.
Vil De læse kendelsen op?
Mine damer og herrer nævninge, De har afsagt følgende kendelse:
I sagen mod Jamal Mohammed Abu Zikri-
- sags nummer 02CRS281.
Vi, nævningetingets tolv nævninge, finder enstemmigt tiltalte -
- skyldig i mordet på præsident George Walker Bush -
- i dag, den 10. maj 2008.
Underskrevet af formanden: Cheryl Jones.
- Er dette Deres kendelse? - Ja.
Jamal er knust over udfaldet, vi er alle forfærdede over dommen.
Men han vil kæmpe videre, så på mandag appellerer jeg dommen.
Min klients skæbne blev beseglet i det øjeblik -
- Brock på justitsministeriets pressemøde i oktober sagde -
- "Al-Qaida morder".
Og det vidste de. Al-Qaida er lig med "skyldig".
Der var ikke en eneste amerikaner-
- som kunne deltage i retssagen -
- uden forudfattede meninger bagefter. De vidste, hvad de gjorde.
Nævninge kan lide tekniske beviser og tror, at de er -
- fuldstændig retvisende og upartiske.
Folk lyver, det ved alle, men et fingeraftryk er et godt tavst vidne.
Det er definitivt.
Virkeligheden forholder sig lidt anderledes.
Der er ikke en eneste tekniker, der ikke er blevet presset -
- af medierne til at fremskaffe resultater.
De arbejdede baglæns i den her sag, de havde en hypotese om skyld-
Og så prøvede de at få beviserne til at passe på den.
Det er ikke videnskabeligt arbejde.
Jeg analyserede selv fingeraftrykket fra gerningsstedet flere gange.
Resultatet var rimeligt, men det er ikke godt nok i den her situation.
Jeg ville mene, sagen var for vigtig til at være uopklaret i laboratoriet -
- og for stor til at blive tabt i retten.
Jeg blev bedt om at finde mig i det og holde min kæft.
Min skepsis og objektivitet var ikke nødvendig, ikke til nogen hjælp.
Det gjorde min position uholdbar.
Jeg sagde op i protest, fordi jeg ikke fik lov til at gøre mit arbejde.
Helt frem til retssagen forsøgte 300 mand at finde medkonspiratorer.
Vi fandt ingen beviser på. At han havde planlagt -
- at begå nogen terrorhandlinger efter Pakistan.
Det var meget svært for folk i FBI og regeringen at acceptere-
- at Zikri handlede alene.
At en enkelt person kunne planlægge og begået snigmordet -
- men... det var, mens vi stadig troede, Zikri var snigmorderen.
Her i Rock Island er der ingen, der ikke har forbindelse til krigen -
- som ikke har nogen i aktiv tjeneste, en far, en søn, en datter.
Så når vores soldater går i krig, ved de, de har vores støtte.
Far var i hæren, så jeg er vokset op med det.
Og jeg giftede mig med en mand, min far ville have været stolt af.
Han gjorde tjeneste i den første Irak krig som major.
Og mine sønner fulgte i deres fars fodspor.
Selvfølgelig bekymrer man sig som forælder, hvem ville ikke gøre det?
Men det var det bedste for Casey.
Han kom på vildspor og eksperimenterede med stoffer -
- hæren fik skik på ham.
Jeg er stolt af min søn, han gjorde det nødvendige for at beskytte os.
Han havde mod nok til at tjene sit land.
Min erfaring med Irak var "slagtning". Vi mødte pile med geværer.
Når man først en gang har taget et liv, mister man en del af sig selv.
Man sidder i princippet og venter på sin tur.
Da vi tog af sted, troede vi, at det var på grund af 9/11.
For at finde de masseødelæggelses- våben, som vi aldrig fandt.
Vi måtte overbevise os selv om noget, at vi sloges for friheden.
Frihed for Iraks folk.
Det var tydeligt, de ikke ville have os der. Slet ikke.
Casey varlige kommet tilbage fra sin Irak stationering -
- da det bankede på vores dør.
David var blevet ramt af en vejsidebombe uden for Mosul.
De sagde, hans Humvee var blevet kastet rundt...
...og... det var det.
Det er det værste, jeg har oplevet.
Alle håndterede det på deres måde. Min mand og jeg trøstede hinanden.
Casey trak sig ind i sin skal.
Jeg ville have ham hjem, så vi kunne tage os af ham.
Jeg ville ikke miste Casey, som jeg mistede David.
Min mand, Al vågnede tidligt den dag.
Han sagde, han tog til Chicago for at hente Casey.
Casey sagde, han søgte arbejde. Jeg vidste, han var på stoffer igen.
Jeg vidste, præsidenten skulle dertil -
- men jeg vidste ikke noget om nogen demonstranter.
Jeg vidste, Casey ikke ville deltage i protest demonstrationer -
- han ikke troede på den slags.
Jeg hørte i nyhederne, at Bush var blevet skudt.
Mit hjerte sank bare... jeg kunne kun bede.
Jeg forsøgte at ringe til min mands mobil, men fik intet svar.
Jeg ville sikre mig, at vores søn havde det godt.
Jeg blev vred, da de spærrede mig inde -
- men det viste sig at være godt for mig. Det vækkede mig.
Jeg indså, jeg måtte tage mig sammen.
Alt det lort i mit liv, det var ikke mig.
Jeg sad alene i lokalet, da de kom og sagde, jeg kunne gå.
Det første, jeg gjorde, var at ringe til min mor.
Hun græd som en gal,, jeg forstod ikke helt hvorfor.
Jeg troede, hun havde hørt, jeg var blevet fængslet.
At hun var nervøs for mig, eller oprevet overpræsidentmordet.
Så gik op for mig, at det var min far.
Jeg fik det at vide samme morgen.
Nogen der luftede deres hunde, fandt far i hans bil.
Det var, som om nogen havde flået hjertet ud af mig.
Der var så meget, jeg ville have sagt til ham.
Far havde været syg længe.
Lige siden han kom hjem fra Golfkrigen, da jeg var lille.
Det, der skete, med David blev dråben for ham.
Han talte aldrig om David, han nævnte ham aldrig.
Han havde skrevet et brev til mig. De gav mig en kopi.
"Alt, jeg stod for og opdrog dig til, er blevet udhulet."
"Der er intet ærefuldt i at dø foren uretfærdig sag. For løgne."
"Jeg elsker mit fædreland, men jeg elsker Gud..."
"...og de sønner, han gav mig, højere."
"Jeg må gøre det rigtige for dig og David."
"George Bush dræbte vores David, og det tilgiver jeg ham aldrig."
Jeg læste ikke brevet.
Den mand, der skrev brevet, var ikke min mand.
Det var en desperat mands handling.
En, der følte sig hjælpeløs og magtesløs.
De sagde: "Tag det roligt, Vi ved, at det ikke er din far."
"Vi har allerede den skyldige, han er i Al-Qaida."
VETERAN HÆVDER, AT FADEREN DRÆBTE BUSH
Casey Claybon blev beskrevet som en meget plaget Irak veteran.
Han havde posttraumatisk stress syndrom. Han var stofmisbruger.
Artiklen optog et par spalter på side tre eller fire, det var det.
Det blev begravet i alt snakken om Syrien og Al-Qaida -
- og fejet ind under gulvtæppet. Og retssagen var slut.
Man må forstå sammenhængen:
Casey Claybon var ikke den eneste, som fortalte, hvem der myrdede Bush.
USA er fødested for konspirationsteoretikere.
Vi fik bogstavelig talt tusindvis af tips.
Vi tjekkede radikale miljøaktivister, abort fortalere -
- Amerikas Revolutionære Kommunistparti.
Så godt som alle radikale islamistiske grupper påtog sig ansvaret.
For ikke at tale om alle Bush-haderne, der var på gaden den dag.
Selv en White Power-fyr fra Alabama påtog på ansvaret.
Han var ikke engang i Chicago den dag.
Det stemmer, at vi ikke prioriterede Aloysius Claybon højt som mistænkt.
I alle sager må man målrette ressourcerne.
Da vi fandt Claybon, var Zikri allerede varetægtsfængslet.
En fyr som stort set indrømmer, han støtter terrorisme.
Han passede på profilen, og der var tekniske beviser.
Jeg er ret sikker på, at andre havde draget samme konklusioner.
Den 4. juli blev jeg ringet op af en agent fra Illinois' statspoliti.
Han fortalte, at Casey blandt faderens ejendele havde fundet -
- et detaljeret kort over Chicagos centrum, markeret på militær vis.
Han læste et specielt dokument op, de fandt blandt hans ting.
Jeg husker, jeg, men hans læste, fik en kvalmende fornemmelse.
Det dokument, Aloysius havde, var en plan.
En detaljeret plan for kortegens rute og for sikkerheden.
Det var som: "Trailblazer på scenen kl. 19.15"-
- "Trailblazer forlader Sheraton via vest udgangen 20.10" og så videre.
Da jeg læste sedlen fra min far, vidste jeg, han dræbte Bush.
Da jeg fandt kortet, troede jeg, man ville tro mig.
Sandheden skulle frem, det var det, min far stod for. Sandhed og ærlighed.
At forsøge at gøre det rette, og jeg syntes, det var det rette.
Selvom jeg vidste, det ville knuse min mor.
Jeg vidste, manden, de dømte, var uskyldig, så jeg var nødt til det.
Aloysius Claybon vidste, hvor Secret Services var, indgange, udgange.
Han vidste, hvor Bush var blottet, og kunne regne den bedste position ud.
I lang tid mislykkedes det os at identificere manden i garagen.
Nu mener vi, den mand sikkert er AIoysius Claybon.
Oversigten er noget kun få ser.
107 personer i regeringen og Secret Service enten læste den -
- eller havde adgang til den i op til ti dage før besøget.
Vi talte med samtlige, der havde haft adgang til den.
At finde lækagen blev emnet for en massiv efterforskning,
Jeg tror, at nogen lækkede den til demonstranterne -
- deriblandt Molini, og derfra gik den videre til Al Claybon.
Folk har sagt, at det had, der udvistes retfærdiggjorde morderen.
Det vil jeg ikke kommentere.
Min interesse som FBl-agent er -
- at finde den, der gav morderen de nødvendige oplysninger.
Takket være de muligheder vi fik med "Patriot 3" overvåger vi mails -
- og telefonsamtaler til og fra samtlige involverede protestgrupper.
Og jeg er sikker på, vi finder de skyldige.
Fordi AI er død, følermyndighederne de kan henholde Zikris appel.
De kunne jo ikke forbinde Zikri med nogen medsammensvorne.
De eneste beviser mod ham var, at han holdt ferie i et eksotisk land-
- og var havnet i den gale sommerlejr.
I folks øjne er han skyldig eller flirtede med terrorisme-
- så hvem går op i, om han sidder inde?
Min mand er fængslet af politiske grunde, ikke af retfærdighed.
Det passede myndighederne at kalde det terrorisme.
De finder noget at holde ham fængslet for eller også udviser de ham.
Kunne jeg tale med Claybon, ville jeg spørge ham:
"Stoppede du ikke og tænkte dig om?"
"Da du stod med våben i hånd, med fingeren på aftrækkeren"-
- "hvordan kunne du undgå at tænke på konsekvensen af din handling?"
Min far levede for hæren.
Han var stolt over at være i tjeneste, stolt af USA.
Og han levede for mig og David.
Jeg tror, han følte, Bush havde knust alt det.
Et år efter dommen er Jamal Abu Zikri appel stadig ikke gået igennem.
Han sidder stadig på dødsgangen i Stateville-fængslet.
Robert H Maguire er trådt tilbage som leder af FBI's Chicago-kontor.
USA Patriot III lov som blev vedtaget lige efter snigmordet, er nu permanent.
Loven giver vide muligheder for at tilbageholde og overvåge folk -
- og har styrket præsidentens magt.
Ingen personer, firmaer eller organisationer, som optræder i filmen -
- har forbindelser til filmen eller dens producenter at.
Filmen er fiktion og udspiller sig i fremtiden.
Oversættelse: Noble Text